HIROSHIMA, MIN ELSKEDE
-Du har ikke sett noe i Hiroshima. -Jeg har sett alt, alt.
Sykehuset har jeg sett, helt sikkert. Det er et sykehus i Hiroshima.
Hvordan skulle jeg ha unngått å se det?
Du så ikke noe sykehus i Hiroshima, du har ikke sett noe i Hiroshima.
-Fire ganger på museet. -Hvilket museum i Hiroshima?
Fire ganger på museet i Hiroshima. Jeg så folk gå omkring.
De går der, tankefulle, blant fotografiene...
...rekonstruksjonene, i mangel av annet.
Fotografiene, fotografiene, rekonstruksjonene, i mangel av annet.
Forklaringene, i mangel av annet...
Fire ganger på museet i Hiroshima. Jeg betraktet menneskene.
Jeg betraktet meg selv, tankefullt. Og jernet, jernet som hadde brent.
Jern som hadde brustet, jern som hadde blitt like sårbart som kjøtt.
Jeg så buketter av korker, hvem kunne ha forestilt seg det?
Menneskehud, flytende, overlevende, dens lidelse ennå fersk.
Steiner, brente steiner, steiner som var sprengt.
Her fra Hiroshimas kvinner...
Da de våknet, fant de ut at de hadde mistet håret helt og holdent.
Jeg har kjent varmen på Fredstorget.
Ti tusen grader på Fredstorget. Jeg vet det.
Solens temperatur på Fredstorget. Hvordan kan man ikke vite det?
-Gresset... Det er enkelt... -Du har ikke sett noe i Hiroshima.
Rekonstruksjonene er gjort så virkelighetstro som mulig.
Filmene er gjort så virkelighetstro som mulig.
Illusjonen de skaper, er så perfekt at turistene gråter.
Det kan man håne, men hva annet kan en turist gjøre enn å gråte?
Jeg har alltid grått over Hiroshimas skjebne, alltid.
Nei. Hva hadde du å gråte over?
Jeg så filmavisene. Den andre dagen...
...det kan jeg ikke ha diktet opp...
...dukket visse spesifikke dyrearter opp igjen av jorden og asken.
Hunder ble foreviget, jeg har sett dem.
Jeg har sett filmavisene. Fra den første dagen, fra den andre dagen.
-Fra den tredje dagen. -Du har ikke sett noe.
Fra den femtende dagen også.
Hiroshima ble dekket av blomster. Overalt var det kornblomster-
-og gladiolus og vindblomster,-
-og blomsten for dagen som ble født ut av asken med en utrolig livskraft-
-som blomster aldri tidligere hadde fremvist.
Jeg dikter det ikke opp.
Du dikter opp alt.
Ingenting. Akkurat som i kjærlighet,-
-der illusjonen finnes om aldri å kunne glemme...
Den illusjonen fikk jeg i Hiroshima, aldri kunne glemme som i kjærlighet.
Jeg har sett de overlevende-
-og de som Hiroshimas kvinner bar i sine mager.
Jeg så med hvilken tålmodighet, med hvilken uskyld og mildhet...
...Hiroshimas overlevende fant seg i en skjebne så fryktelig urettferdig-
-at fantasien, som i normale til- feller er så rik, begrenser seg helt.
Hør her, jeg vet. Jeg vet alt. Det fortsatte.
-Du vet ingenting. -Kvinnene som kan føde monstre.
Og det fortsetter. Mennene risikerer å bli sterile. Og det fortsetter.
Regnet skremmer. Askeregnet over Stillehavets vann.
Stillehavets vann dør. Stillehavets fiskere dør.
Maten skremmer. Man kaster bort maten for en hel by.
Man begraver maten for hele byer. En hel by raser.
Hele byer raser.
Mot hvem raser byene? I et raseri de ikke rår over,-
-mot den ulikhet visse folk har satt i system mot andre folk.
Over den ulikhet visse raser har satt i system mot andre raser.
Over den ulikhet visse klasser har satt i system mot andre klasser.
Akkurat som deg kjenner jeg glemselen.
Nei, du kjenner ikke glemselen.
Som deg er jeg utstyrt med minne, jeg kjenner glemselen.
Du er ikke utstyrt med minne.
Som deg har jeg forsøkt med all kraft å kjempe mot glemselen.
Som deg har jeg glemt.
Som deg ville jeg ha et utrøstelig minne-
-av skygger og sten.
Jeg kjempet av all kraft hver dag-
-mot det forferdelige: å ikke lenger forstå hvorfor man må minnes.
Som deg har jeg glemt.
Hvorfor fornekte at minnet er så åpenbart nødvendig?
Hør her, jeg vet mer. Det vil skje igjen.
200 000 døde. 80 000 skadde. På ni sekunder.
De offisielle tallene... Det vil skje igjen.
Det blir ti tusen grader på jorden, som ti tusen soler.
Asfalten kommer til å brenne, det blir enda mer kaos.
En hel by kommer til å bli løftet opp fra jorden og falle ned som aske.
Ny vegetasjon trenger opp av sanden.
Fire studenter avventer sammen en legendarisk død blant brødre.
Elven Otas elvemunningsdelta med sine sju armer tømmes-
-og fylles på helt som vanlig, til akkurat samme tidspunkt-
-med friskt og fiskerikt grått eller blått vann, etter tid og årstid.
Folk står ikke lenger ved de leirete strendene og ser på høyvannet-
-når det langsomt stiger i elven Otas delta med sine sju armer.
Jeg møter deg. Jeg minnes deg. Hvem er du?
Du dreper meg... Du gjør meg godt.
Hvordan kunne jeg ane at denne byen var skapt for kjærlighet?
Hvordan kunne jeg ane at du var skapt for nettopp min kropp.
Du tiltaler meg. Hvilken hendelse! Du tiltaler meg.
Så langsomt, plutselig. Hvilken ømhet...
Du kan ikke ane! Du dreper meg! Du gjør meg godt.
Du dreper meg. Du gjør meg godt.
Jeg har tid, jeg ber deg... Sluk meg!
Vansir meg til heslighet. Hvorfor ikke du?
Hvorfor ikke du i denne byen, denne natten,-
-så til forveksling lik alle andre.
Jeg ber deg.
Det er helt vanvittig hvor vakker din hud er...
-Du! -Det er meg. Det må du ha sett.
Er du japaner helt og holdent.. eller ikke?
Helt og holdent. Jeg er japaner.
Du har grønne øyne, ikke sant?
Jeg tror det. Jeg tror de er grønne.
-Du er som tusen kvinner i én. -Det er fordi du ikke kjenner meg.
Kanskje er det ikke bare for det.
Det er ikke ubehagelig å være som tusen kvinner i én for deg.
Hører du det? Klokken er fire.
-Hvordan det? -Jeg vet ikke hvem det er.
Han går forbi hver dag klokken fire og hoster.
-Var du i Hiroshima? -Nei, klart jeg ikke var det.
Ja, selvsagt, så dum jeg er...
Familien min var i Hiroshima.
-Jeg var ute i krigen. -Det var flaks, kan man si.
-Ja. -Flaks for meg også.
-Hva gjør du i Hiroshima? -En film.
-Jeg er med og spiller i en film.
Og før du kom til Hiroshima, hvor var du da?
-I Paris. -Og før det?
Før Paris var jeg i Nevers. Ne-vers.
-Nevers...? -I Nièvre, du vet ikke hvor det er.
Hvorfor ville du se alt i Hiroshima?
Det interesserte meg. Jeg har en teori om det her.
Å kunne se på ordentlig, det er noe man kan lære seg.
Vil du ha kaffe?
-Hva drømte du om? -Det husker jeg ikke. Hvordan det?
Jeg så på hendene dine, de beveger seg når du sover.
Det er kanskje når jeg drømmer uten at jeg vet det...
-Du er vakker, vet du det? -Synes du?
Litt trett, hva?
-Litt stygg. -Og det gjør ingenting?
Det var det jeg så på kafeen. Måten du er stygg på.
-Og måten du kjedet deg på. -Fortsett.
Du gjør det på en måte som gir menn lyst til å lære en kvinne å kjenne.
-Du snakker godt fransk. -Ikke sant?
Jeg er glad for at du endelig merker hvor godt fransk jeg snakker.
Men jeg hadde ikke lagt merke til at du ikke snakket japansk.
Har du merket at det alltid er de samme tingene vi legger merke til?
Nei! Jeg la merke til deg, det er alt.
Å bli kjent med hverandre i Hi-ro-shi-ma.
-Det skjer ikke hver dag... -Hva betød Hiroshima for deg?
Slutten på krigen, helt og fullt, mener jeg.
Forferdelsen over at man våget, at man lyktes.
Og en angst begynte som vi aldri tidligere hadde kjent.
Og likegyldigheten. Og frykten for likegyldigheten.
-Hvor var du? -Jeg var nettopp reist fra Nevers.
Jeg var i Paris. På gaten.
Det er et vakkert fransk ord, Nevers.
Det er et ord som alle andre. Som by.
-Har du møtt mange japanere her? -Ja, det har jeg.
-Men som deg. Nei. -Er jeg første japaner i ditt liv?
Ja.
-Hiroshima. -Over hele verden gledet man seg.
Og du gledet deg sammen med hele verden.
Det var en vakker sommerdag i Paris. sies det.
-Var det ikke? -Jo, det var fint vær.
-Hvor gammel var du? -Tjue. Og du?
-Tjueto. -Vi var jevnaldrende.
Stort sett.
-Hva gjør driver du med? -Arkitektur.
Og dessuten...politikk.
-Er det derfor du kan fransk? -Ja.
For å kunne lese om den franske revolusjon.
-Hva slags film er du med i? -En film om fred.
Hva ellers skulle man lage film om i Hiroshima?
Jeg har lyst til å se deg igjen.
I morgen på denne tiden er jeg på vei tilbake til Frankrike.
-Hva? Det har du ikke fortalt. -Det er sant.
-Det var ingen vits i å fortelle det. -Så derfor lot du meg bli med opp.
Fordi det var din siste dag i Hiroshima?
-Den tanken streifet meg ikke. -Nå lurer jeg på om du lyver...
-...eller sier sannheten. -Jeg lyver. Og jeg sier sannheten.
Men deg har jeg ingen grunn til å lyve for.
Si meg... Har du hatt mange historier som denne her?
Ikke så veldig mange. Men det skjer.
Jeg liker menn!
Jeg har en tvilsom moral, skjønner du.
Hva mener du med å ha en tvilsom moral?
Å tvile på andres moral.
Jeg vil treffe deg igjen, tross hjemreisen og din tvilsomme moral.
-Nei. -Hvorfor ikke?
Derfor.
Vil du ikke snakke med meg mer?
Jeg har lyst til å se deg igjen.
-Reiser du til Nevers? -Nei, dit drar jeg aldri mer.
-Aldri...? -Aldri.
Jeg har aldri vært så ung som i Nevers.
-Ung i Nevers... -Ja.
Ung i Nevers... Og en gang var jeg også gal i Nevers.
Nevers er det i hele verden som jeg drømmer mest om om nettene.
Samtidig som det er det jeg tenker aller minst på.
Hvordan var din galskap i Nevers?
Galskap kan man ikke forklare, det er som med intelligens.
Den faller over en, fyller en... og da forstår man den.
Når det er over, forstår man den slett ikke.
-Var du slem? -Ja, jeg var gal av ondskap.
Jeg syntes man kunne vie sitt liv til ondskapen.
For meg fantes bare ondskapen. Forstår du?
Ja.
-Ja, du forstår nok det også. -Har du fått tilbakefall noen gang?
-Nei. Det er over. -Var det under krigen?
Nei, like etter.
En av vanskelighetene i den franske tilværelsen etter krigen?
-Ja. Slik kan man si det. -Når gikk galskapen over?
Den gikk over etter hvert, helt da jeg fikk barn.
Jeg sa at den gikk over etter hvert, helt da jeg fikk barn.
Jeg har lyst til å være sammen med deg noen dager et sted, en gang.
-Jeg også. -Å se deg igjen i dag...
...er ikke noe gjensyn, det er for tett innpå. Jeg vil gjerne...
Nei.
Da så.
-Det er fordi du vet at jeg reiser. -Kanskje er det for det også.
Men det er vel en grunn like god som noen.
Tanken på aldri mer å få se deg, om noen timer...
Nei.
Du var lett å finne i Hiroshima.
-Er det en fransk film? -Nei, internasjonal. Om freden.
-Er den ferdig? -For min del.
Nå skal vi ta massescenene.
Det fins jo så mange reklamefilmer for såpe... Så, kanskje...
Ja. Her i Hiroshima vitser man ikke over filmer om fred.
Er du trett?
Som du.
Jeg har tenkt på Nevers i Frankrike.
Jeg har tenkt på deg. Går flyet ditt fortsatt i morgen?
-Ja. -Definitivt?
Ja. Filmen er forsinket, de har ventet på meg i Paris i en måned.
Du gir meg veldig stor lyst til å elske.
Det er slik med tilfeldig kjærlighet.
Jeg også...
Men ikke alltid så sterkt som dette, det vet du.
De sier at det skal bli torden før kvelden.
OM ÉN ATOMBOMBE TILSVARER 20 000 VANLIGE BOMBER...
...OG OM HYDROGENBOMBEN TILSVARER 1500 ATOMBOMBER...
...hva tilsvarer da de 40 000 hyd- rogen-og atombomber som lages nå?
Dette er for å hedre menneskets vitenskapelige intelligens.
Dessverre er menneskets politiske intelligens hundre ganger mindre...
...som berøver oss viljen til å beundre mennesket.
Jeg liker ikke å tenke på at du reiser i morgen.
Jeg tror at jeg elsker deg.
Du skal bli med meg en gang til.
Svar meg.
-Er du redd? -Nei.
Sett deg.
Er du helt alene i Hiroshima? Hvor er din kone?
Hun er i Unzen, på fjellet. Jeg er alene.
-Når kommer hun hjem? -Snart.
Hvordan er hun, din kone?
Vakker. Jeg er en mann som er lykkelig med sin kone.
Og jeg er en kvinne som er lykkelig med sin mann.
Det ville ha vært for enkelt...
-Arbeider du ikke om ettermiddagen? -Jo, spesielt om ettermiddagen.
Det er virkelig idiotisk...
Er det for min skyld du mister en ettermiddag?
Si det, da. Hva gjør det?
Var han franskmann mannen du elsket under krigen?
Nei.
Han var ikke fransk.
Ja. Det var i Nevers.
Først møttes vi i låver.
Så i ruiner.
Og så i rom, som man gjør overalt.
Senere døde han.
Jeg var atten, og han tjuetre.
Hvorfor snakke om ham heller enn om andre? Hvorfor?!
På grunn av Nevers. Jeg kan bare bli litt kjent med deg.
Og blant de tusenvis av ting som ut- gjør ditt liv, har jeg valgt Nevers.
-Det kunne vært hva som helst? -Ja.
Nei, det er ikke tilfeldig! Fortell hvorfor!
Jeg synes å ha forstått at det er der du er så ung...
...så ung at du ennå ikke tilhører noen spesiell. Det tiltaler meg.
Nei, det er ikke derfor!
Jeg synes å ha forstått at det var der jeg nesten mistet deg...
...risikerte aldri, aldri å bli kjent med deg.
Jeg synes å ha forstått-
-at det må ha vært der du begynte å bli den du ennå er.
Jeg vil dra herfra!
Nå gjenstår det bare å slå i hjel tiden som er igjen til din avreise.
16 timer igjen til flyet ditt.
-Det er en evighet! -Du må ikke være redd.
Betyr ikke Nevers noe på fransk?
Nei.
Hadde du frosset i den kjelleren i Nevers om vi hadde elsket hverandre?
Jeg ville ha frosset. I Nevers er kjellerne kalde.
Sommer som vinter. Byen ligger ved en elv som heter Loire.
-Jeg kan ikke forestille meg Nevers. -Nevers: 40 000 innbyggere.
Bygd som en hovedstad. Men et barn kan gå rundt hele byen.
Jeg er født i Nevers.
Jeg vokste opp i Nevers.
Jeg lærte å lese i Nevers.
Og det var der... jeg fylte tjue år.
Og Loire?
På den elven er det ingen båttrafikk, den er alltid tom-
-på grunn av sitt uregelmessige løp og sine sandbanker.
I Frankrike synes man at Loire er en meget vakker elv.
Fremfor alt på grunn av lyset.
Det er så enormt mildt... Hvis du bare visste.
Når du er i kjelleren, er jeg død.
Du er død.
Og...hvordan skal man holde ut en slik smerte!
Kjelleren er liten. Veldig liten.
Marseillaisen over hodet mitt...
Den er øredøvende!
Hendene kan ikke brukes til noe i kjelleren.
De skraper og krafser på veggene-
-til de begynner å blø.
Det er alt man kan gjøre for å føle seg litt bedre...
...og for å minnes.
Jeg likte blod etter å ha smakt på ditt.
Samfunnet brer seg ut over mitt hode. I stedet for himmel, da...
Jeg ser dette samfunnet gå, fort på hverdagene...
...langsomt på søndagene.
De vet ikke at jeg er i kjelleren, det påstås jeg er død.
Død langt unna Nevers.
Min far foretrekker det, jeg er jo vanæret. Min far foretrekker det...
-Skriker du? -Ikke i begynnelsen.
-Jeg roper på deg, stille. -Men jeg er død.
Jeg roper på deg enda du er død. Så, plutselig en dag, skriker jeg.
Jeg skriker veldig høyt, som en døv.
Da plasserer de meg i kjelleren som straff.
-Hva skriker du? -Ditt tyske navn. Bare ditt navn.
Jeg har bare ett minne igjen, ditt navn.
Jeg lover å ikke skrike mer, og da får jeg komme opp igjen.
Jeg holder ikke ut lenger, så hett begjærer jeg deg.
-Er du redd? -Overalt. I kjelleren, på mitt rom...
-For hva? -For aldri å få se deg mer.
Aldri!
En dag fyller jeg tjue år. I kjelleren.
Moren min kommer og sier at jeg er tjue år.
-Moren min gråter. -Spytter du din mor i ansiktet?
Ja.
-Drikk. -Ja.
Etter det vet jeg ikke mer. Jeg vet ikke mer...
De er veldig gamle og fuktige kjellerne i Nevers, sa du?
Ja, fulle av salpeter.
Av og til kommer en katt inn og titter. Den er ikke slem.
Jeg vet ikke mer, siden vet jeg ikke mer.
Hvor lenge?
En evighet.
Så ung jeg var en gang.
Om nettene tok mamma meg med ut i hagen.
Hun ser på hodet mitt. Hver natt ser hun nøye på hodet mitt.
Hun våger fortsatt ikke å nærme seg meg.
Bare om nettene kan jeg se på torget, og da gjør jeg det.
Det er enormt. Det bøyer seg på midten.
Ved daggry kommer søvnen.
Regner det av og til?
Langs veggene.
Jeg tenker på deg, men jeg sier det ikke lenger.
Gal.
Jeg er gal av kjærlighet til deg!
Men håret mitt vokser ut igjen. Hver dag kjenner jeg på det med hånden.
Jeg bryr meg ikke, men likevel... Håret mitt vokser ut.
Skriker du, før kjelleren?
Nei, jeg kjenner ingenting. De er unge.
De klipper av meg alt håret. De ser det som en plikt å gjøre det.
-Skjems du overfor dem, min elskede? -Nei, du er død.
Jeg er for opptatt av å lide. Det mørkner...
Jeg hører bare lyden av saksen mot hodet mitt.
Det gjør din død litt, litt mer utholdelig.
Som... Jeg kan ikke forklare det bedre...
...som stenveggene for neglene... Sinnet...
For en smerte! For en smerte i hjertet! Det er helt vanttig!
De synger Marseillaisen overalt i byen.
Det mørkner. Min elskede er Frankrikes fiende.
Noen vil vise meg frem i byen.
Fars apotek er stengt på grunn av vanære.
Jeg er alene.
Noen ler.
Om natten går jeg hjem.
Så en dag forlater du evigheten, min elskede.
Ja.
Det tok tid. De sier at det tok veldig lang tid.
Klokken seks om kvelden slår kirkeklokkene i Saint Etienne.
Sommer som vinter. En dag hører jeg dem faktisk.
Jeg husker at jeg har hørt dem før.
Mens vi elsket, mens vi var lykkelige.
Jeg begynner å se. Jeg husker at jeg har sett, før.
Før, mens vi elsket, mens vi var lykkelige.
Jeg husker. Jeg ser blekket. Jeg ser dagen.
Jeg ser mitt liv, din død, mitt liv og din død som fortsetter.
Og at skyggen ikke lenger når hjørnet i rommet mitt så fort.
Og at skyggen ikke lenger når hjørnet i kjelleren så fort.
I halv 7-tiden.
Vinteren er slutt.
Det er grusomt! Jeg begynner å huske deg dårligere.
Ta glasset. Hjelp meg med å drikke.
Jeg begynner å glemme deg.
Jeg skjelver ved tanken på å ha glemt så mye kjærlighet.
Mer!
Vi skulle treffes klokken 12 ved kaien.
Jeg skulle reise bort med ham.
Da jeg kom til kaien klokken tolv, var han ikke helt død ennå.
Noen hadde skutt fra en hage.
Jeg ble ved kroppen hans hele dagen.
Og hele natten som fulgte.
Morgen etter kom de og hentet ham med en lastebil.
Det var den natten Never ble befridd.
Klokkene i Saint Etienne-kirken ringte og ringte!
Han ble litt etter litt kald under meg.
Så lang tid han brukte på å dø!
Når? Jeg vet ikke helt lenger.
Jeg lå oppå ham...
Øyeblikket da han døde, gikk meg faktisk forbi...
For i det øyeblikket, og selv etterpå...
Ja, selv etterpå kan jeg si...
...fant jeg slett ingen forskjell mellom den døde kroppen og min.
Mellom den kroppen og min kunne jeg bare finne likheter...
...skrikende likheter! Det var min første kjærlighet!
Så en dag skrek jeg igjen,-
-og de plasserte meg i kjelleren.
Den var varm...
I det øyeblikket tok jeg nok skrittet ut av ondskapen.
Jeg skriker ikke lenger. Jeg kommer til fornuft igjen.
Nå har hun kommet til fornuft igjen, sier de.
En natt, en helligdag... får jeg gå ut.
Det er ved Loirestranden, det er daggry.
Folk går forbi på broen, flere eller færre, avhengig av tidspunktet.
På lang avstand...ingen.
Like etter sier mor at jeg må reise om natten til Paris.
Hun gir meg penger.
Jeg reiser til Paris på sykkel om natten.
Det er sommer. Nettene er behagelige.
Idet jeg når Paris etter to dager, står det om Hiroshima i alle aviser.
Håret mitt har fått anstendig lengde. Jeg er ute på gatene blant folk.
Det er fjorten år siden.
Selv med hendene husker jeg dårlig.
Smerten husker jeg litt av.
-I kveld? -I kveld husker jeg.
Men en dag husker jeg ikke...
...noe overhodet...
I morgen på denne tiden er jeg tusenvis av kilometer unna deg.
Din mann... Kjenner han til denne historien?
-Nei. -Så da er det bare jeg?
Ja.
Det er bare jeg som vet det! Bare jeg.
Hysj!
Så deilig det er å være sammen med noen iblant!
Ja.
Fortell mer.
Snakk!
Om noen år, når jeg kommer til å ha glemt deg...
...og andre historier som denne...
...kommer til å finne sted, for vanens makt er stor...
...kommer jeg til å huske deg som glemselen av...selve kjærligheten.
Vår historie vil jeg betrakte som det uhyggelige i å glemme, det vet jeg.
Tar aldri natten slutt i Hiroshima?
I Hiroshima tar den aldri slutt.
Så godt jeg liker byer der det alltid fins folk som er våkne...
...om natten, om dagen...
Man må unngå å tenke på vanskelighetene i tilværelsen iblant.
Ellers blir det fullstendig uutholdelig.
Gå fra meg.
Det er ikke daggry ennå.
Nei. Det er trolig at vi kommer til å dø uten å ha møtt hverandre igjen.
Ja, det er trolig.
Bortsett fra... Om det en dag... krigen...
Ja. Krigen...
Man tror at man vet... men nei.
Aldri...
I Nevers hadde hun en tysk ungdomskjærlighet.
Vi reiser til Bayern, min elskede, og gifter oss.
Hun reiste aldri til Bayern.
Måtte de som aldri reiste til Bayern, våge å tale med henne om kjærlighet.
Du var ikke helt død ennå. Jeg har fortalt om oss.
I kveld bedro jeg deg med en ukjent. Jeg fortalte om oss.
Du skjønner, det gikk å fortelle.
På fjorten år hadde jeg ikke fått tilbake lysten på umulig kjærlighet.
Siden Nevers...
Se hvordan jeg glemmer deg! Se hvordan jeg har glemt deg!
Jeg skal bli i Hiroshima sammen med ham.
Hver natt i Hiroshima...
Jeg skal bli her. Her!
Bli i Hiroshima.
Det er helt klart at jeg blir i Hiroshima.
Sammen med deg.
Å, så ulykkelig jeg er!
Dette ventet jeg overhodet ikke, skjønner du...
Gå din vei!
Umulig å forlate deg!
Bli i Hiroshima med meg.
Han kommer til meg og tar meg om skuldrene...
Han kommer til å kysse meg. Han kysser meg, og jeg er fortapt.
Jeg møter deg, jeg minnes deg.
Denne byen var skapt for kjærlighet.
Du var skapt for nettopp min kropp.
Hvem er du? Du dreper meg.
Jeg sultet. Hungret etter utroskap...
...ekteskapsbrudd, løgn...
...og døden, siden tidenes begynnelse.
Jeg ante at du ville hende meg en dag.
Jeg ventet på deg, utålmodig uten grenser...Rolig...
Sluk meg. Vansir meg til en avbildning av deg...
...så ingen etter deg overhodet kan forstå grunnen til et slikt begjær.
Vi skal være alene, og natten skal aldri ta slutt.
Dagen kommer aldri mer til å gry for noen, noensinne.
Aldri mer... Endelig.
Du dreper meg igjen... Du gjør meg godt.
Vi skal gråte over den døde dagen, innsiktsfullt og med god vilje.
Vi vil ikke få annet å gjøre enn å gråte over den døde dagen.
Tid kommer til å svinne hen, kun tid.
Og tid kommer.
En tid da vi ikke lenger kan sette et navn på det som forener oss.
Navnet viskes etter hvert ut fra vårt minne...
...senere kommer det til å forsvinne helt.
Kanskje er det... mulig at du blir?
Du vet at det er enda mer umulig enn å skilles.
-En uke? -Nei.
-Tre dager? -Til hva?
-Å leve på? Å dø av? -For å få vite.
Det fins ikke. Heller ikke tid til å leve på eller dø av.
Så jeg gir blaffen i det.
Jeg hadde foretrukket at du døde i Nevers.
Jeg også. Men jeg døde ikke i Nevers.
Nevers som jeg hadde glemt.
Jeg har lyst til å se deg igjen i kveld.
Jeg brente deg ned hver natt i måneder...
...mens min kropp brant ved minnet om ham.
...mens min kropp brant ved minnet om deg
Jeg vil gjerne se igjen Nevers, Loire...
Nièvres vakre popler... jeg lar dere synke hen i glemsel...
Banale lille historie, jeg lar deg synke hen i glemsel.
En natt uten deg...og jeg ventet på morgengry som en befrielse.
En dag uten hans øyne... Og hun dør. Lille pike i Nevers.
Lille tøs i Nevers...
En dag uten hans hender, og kjærligheten blir ulykke...
Lille ubetydelige pike, død av kjærlighet i Nevers.
Du tvangsklipte, jeg lar deg synke hen i glemsel. Banale historie...
Som med ham kommer glemselen til å begynne med øynene. Likedan...
Siden, som med ham, kommer glemselen til å nå din stemme.
Siden, som med ham, kommer den til å beseire deg, fullstendig.
Litt om gangen. Du kommer til å bli en sang.
-Hvem er hun? -En fransk kvinne.
Hva er i veien?
Hun kommer snart til å forlate Japan.
Vi er lei oss over å skilles.
Er De alene?
Har De noe imot å snakke litt med meg?
Det er sent til å være alene.
Kan jeg sette meg ned?
Er De bare på besøk i Hiroshima?
Liker De Japan?
Bor De i Paris?
Umulig å ikke komme.
Jeg kommer til å glemme deg! Jeg glemmer deg alt, ser du det!
Hi-ro-shi-ma.
Hiroshima... Det er ditt navn.
Det er mitt navn. Ja.
Ditt navn...ditt eget navn er Nevers. Nevers i Frankrike.